Berlín – 30. prosince
Druhé finále mistrovství světa na ledové dráze v březnu příštího roku v Berlíně nevyvrcholí. Pořadatel Eisspeedwayunion Berlín sice už v říjnu zodpovědným úřadům předložil hygienický plán o třiapadesáti stránkách. Nedostal však žádnou odpověď, ani potvrzení o přijetí. K ničemu nevedly ani pokusy o osobní jednání. Protože různé smlouvy s poskytovateli služeb a partnery by vstoupily v platnost již první den nového roku a vzhledem ke skutečnosti, že bez diváků a výrazné finanční podpory od ministerstva sportu by byl závod ztrátový, dospěli pořadatelé k rozhodnutí mistrovství světa odvolat. Osmačtyřicátý ročník ledové ploché dráhy ve Wilmersdorfu plánují uspořádat až v březnu 2022.
Zhůř – 29. prosince
Je stále úřadujícím mistrem republiky a pozici české jedničky potvrdil i před více než dvěma týdny v evropském šampionátu v Tomaszi Mazowieckem. Nicméně nominační pravidla reprezentace otevřela cestu do mistrovství světa v Togliatti a v Berlíně Lukáši Hutlovi. Andrej Diviš se však magazínu speedwayA-Z svěřil, že jej do Ruska táhne nejen ledová plochá dráha.
Andrej Diviš plánuje cestu do Ruska
„Do Ruska bych jel hned moc rád,“ netají se Andrej Diviš. „Ale hranice jsou zavřené. Do světového finále v Togliatti v půlce února věnovali místo Hutla Teamu, i když na Evropě v Polsku ukázal, že má spíš padací formu.“
On sám má do Ruska namířeno také. „Teď akorát řeším vízum,“ říká. „Abych mohl za synem, který si mi nedávno narodil a za svou budoucí paní. Jistě bych si chtěl vzít s sebou aspoň jeden ledový stroj a dohodnout nějaký svezení.“
Po technické stránce je Andrej Diviš připraven
Na ledové ploché dráze však není nic jisté. V Berlíně dokonce zvažují možnost, že by druhé finále mistrovství světa zrušili, pakliže jej nebudou moct sledovat diváci. Otevřená je rovněž otázka šampionátu republiky, který má vedle vládních opatření v boji s koronavirem svého tradičního protivníka v podobě teplého počasí.
„Byl bych moc rád, kdyby u nás zamrzlo,“ netají se Andrej Diviš. „A mohlo se trénovat hlavně odjet nějaký mistrák. Snad by ho mohl jet i Anton Klatovský, jak jsem slyšel, což by se jistě všem líbilo. Budem věřit, že si alespoň letos zazávodíme. A na Evropu v březnu přijedeme už rozjetý a na jako teď po devítiměsíční pauze bez tréninků.“
Andrej Diviš v akci
Foto: Karel Herman, Kiril Ianatchkov a Andrej Diviš
Přelouč – 28. prosince
Ačkoliv do začátku finálové série ledařského mistrovství světa zbývá ještě půl druhého měsíce a oficiální nominace FIM nemohla spatřit světlo světa kvůli probíhajícímu mistrovství Ruska, sociální sítě a tisková komuniké již ledacos prozradily. Lukáš Hutla, jehož nominaci AČR potvrdil před Vánoci, již ví o devíti svých soupeřích.
Franz Zorn je jedním z rakouských finalistů
První měl nominaci jistou Danil Ivanov, protože úřadující světový šampión je tradičně nasazen bez kvalifikace. Další dva Rusové budou jasní před Vánoci. Pochopitelně těmi pravoslavnými začátkem ledna, jejichž termín se řídí stále juliánským kalendářem. Klíčovým vodítkem pro nominaci je ruský šampionát, jehož úroveň paradoxně převyšuje i samotné mistrovství světa.
A to již jen proto, má-li komise CCP v rukou přinejmenším prapodivný nominační klíč. Rusové budou v mistrovství světa tři, ale Němci čtyři. Pravda jeden s italskou licencí, ale na druhou stranu ve finále v Berlíně má pořadatel právo udělit jednu divokou kartu a dva náhradníky. Poměr Němců k Rusům se pak zvýší na 7:3, což nemá sebemenší oporu ve výsledkových listinách.
Stefan Svensson bude nejzkušenějším mužem startovního pole
Zranění z ruské ligy vyřadilo Dmitrije Koltakova a tak jsou v polovině mistrovství Ruska na čele Igor Kononov a Dmitrij Chomicevič. Jistá je však nominace Švédů. Stefana Svenssona doplní jeho syn Niclas, jenž se zotavuje po operaci z před několika dnů. Kompletní jsou také Němci Johann Weber, Markus Jell a Max Niedermaier, když Luca Bauer se do šampionátu dostal via licence FMI.
Ví se také o nominaci Franze Zorna a Jaspera Iwemy, zatímco druhý Rakušan a Holanďan je zatím ve hvězdách. Otazník se vznáší ještě nad finským reprezentantem. Připomeňme, že šampionát startuje v půli února v Togliatti, aby vyvrcholil v březnu v Berlíně.
Známí finalisté mistrovství světa na ledové dráze 2021:
Danil Ivanov, RUS
Lukáš Hutla, CZ
Franz Zorn, A
Johann Weber, D
Markus Jell, D
Max Niedermaier, D
Luca Bauer, D (FMI)
Jasper Iwema, NL
Stefan Svensson, S
Niclas Svensson, S
2x RUS
1x NL
1x A
1x FIN
Johann Weber (červená) má finále jasné, Igor Kononov (žlutá) jej musí potvrdit v závěru ruského šampionátu
Zatímco v historii polské ligy se objevili tři Češi na pozici manažera, česká liga čekala na polského kouče až do letoška. Blažej Skrzeszewski se ujal INTERTEAMu, který po rozchodu s Žarnovicou, našel zázemí v Liberci, kam se naše nejvyšší plochodrážní soutěž vrátila takřka na den přesně po pětačtyřiceti letech. Extraliga anno domini 2020 byla stejně krátká jako vyrovnaná, o čemž ostatně polský kouč koaličního projektu ví své. Pokaždé mu na stupně vítězů chybělo oněch proslulých pár bodíků, dvakrát dokonce jen jeden.
Čeština nepřináší Polákovi žádný problém
Blažej Skrzeszewski neváhal přiložit ruku k dílu také jako mechanik – v tomto případě u Marka Levišina v Pardubicích
Polština a čeština si jsou vcelku podobné. Avšak není pravdou, že se našinec za naší hranicí brilantně domluví, když bude pouze žvatlat, jak se traduje v laciných vtipech. Komunikace v polštině má svá úskalí. Nejen obligátní příklad, že když Polák szuka, neprovozuje veskrze příjemnou činnost, jak by přespříliš volný překlad mohl napovídat.
Daniel Bewley odjel v extralize dva závody
„S češtinou jsem neměl problémy,“ usmívá se Blažej Skrzeszewski, který jedním dechem vysvětluje, kterak se na post kouče českého extraligového týmu dostal. „To je díky Věroslavu Kollertovi. Byl to on, kdo přesvědčil Vladimíra Vopata. Stadión v Liberci máa za svůj druhý domov. Rád bych jim poděkoval na důvěru.“
Začátek bramborové série
Daniel Klíma – na snímku před Zdeňkem Simotouo – byl velkým pilířem INTERTEAMu
Než se dostal ke slovu, musel si počkat až do září. Na polovinu zkrácená extraliga přišla o finále, když devátý zářijový den konečně startovala. INTERTEAM rozhodně neslevil ze svých ambicí, vždyť loni měl titul již prakticky na lopatě. Ale ve Slaném odstartovala jeho série čtvrtých míst.
Tady to mohl spravit vhodně nasazený žolík, který však zůstal v rukávu Blažeje Skrzeszewského. Na druhé kolo v Liberci byly přípravy náramné, vždyť pod Ještědem extraligu neviděli již bezmála půl století. Začátek závodu byl však doslova tragický.
INTERTEAM držel nad vodou jen Daniel Klíma, jenž ostatně během kraťoučké sezóny pořádně poskočil nahoru. Od třinácté jízdy přišel strhující nástup. Marko Levišin naplno proměnil žolíka. Nakonec však chyběl jediný bod ke třetímu místu.
Marko Levišin nešetřil bojovností
Den po Liberci přišly Pardubice. A Štěstěna se pořád ne a ne zamilovat do sestavy vedené polským blondýnem. Mohl litovat díry v duši Marka Levišina, která ukrajinského bojovníka připravila o dva body. A stejně vyloučení Daniela Klímy za kolizi s Jakubem Valkovičem či nuly jeho britského jmenovce Bewleyho, který jinak až na samotný závěr prohrál s Janem Kvěchem.
A co na to historie?
pomineme-li úvodní období naší ligy s utkáními celků na úrovni krajů, první koalice vznikla roku 1991, kdy se pro první ligu spojily Kopřivnice a Žarnovica
prvním koaličním uskupením v extralize se roku 2012 stala trojkoalice DaK Moto Plzeň – Divišov
Blažej Skrzeszewski je prvním Polákem na postu českého extraligového kouče, prvním cizincem se však stal Slovák Ján Daniel, který vedl Speedway Club Žarnovica v letech 2017 a 2018 a loni pokračoval s INTERTEAMem
naproti tomu tým v polských ligových soutěžích vedli tři Češi – roku 2007 měla AK Markéta Praha stálého manažera Milana Špinku, který se ovšem musel současně věnovat reprezentaci a tak za něho zaskočili Bořivoj Hádek a Antonín Škach
posledním týmem, který se v celém extraligovém ročníku nepodíval ani jednou na pódium, byla shodou okolností rovněž koalice – BP Team složený z Plzně a z Březolup roku 2016, kdy se však bojovalo v osmi závodech
Kovidová podmínka
Zdeněk Holub v akci
Na Markétě už Blažej Skrzeszewski nemohl jet o medaile, ale o prestiž rozhodně ano! „Škoda, že se nepodařilo odjet poslední závod v Praze,“ lituje. „S týmem jsem velice spokojený. Chtěl bych vyzdvihnout hlavně Marka Levišina. Chtěl bych poděkovat všem závodníkům, sponzorům a fanouškům INTERTEAMu.“
Daniel Klíma a Filip Hájek si prohlížejí liberecký ovál
A co bude dál, bude se extraligová historie opakovat nebo českým fanouškům zůstane jenom vzpomínka na polského sympaťáka, který mančaft vodí na děrovačku divákům, i když skončí poslední a nebojí se protestovat proti rozhodčímu i tím, že stojí na dráze?
„Musíme počkat na vývoj kovidové pandemie v příštím roce,“ povzdechne si Blažej Skrzeszewski. „Vladimír Vopat mi dal jistotu, že pokud INTERTEAM začne zase v sezóně 2021, dostanu další šanci.“
INTERTEAM v extralize:
konečné umístění:
čtvrté místo
Bilance výsledků v jednotlivých závodech:
vítězství
2.místo
3.místo
4.místo
Slaný
X
Liberec
X
Pardubice
x
celkem
3
Sestava:
SLA
LIB
PCE
TOT
average
9.9.
15.9.
16.9.
Daniel Bewley, GB
7
11
18
1,80
Marko Levišin, UA
9
7
16
1,78
Daniel Klíma
9
8
4
21
1,40
Daniel Kaczmarek, PL
7
7
1,40
Zdeněk Holub
4
4
5
13
0,87
Mateusz Blaszykowski, PL
1
1
0,33
Filip Hájek
0
0
DNR
0
0,00
kouč:
Blažej Skrzeszewski
x
x
x
Vítězné rozjížďky:
Daniel Klíma
4
Slaný 3, Liberec 1
Daniel Bewley
4
Slaný 1, Daniel Bewley 3
Zdeněk Holub
2
Slaný 1, Pardubice 1
Daniel Kaczmarek
2
Liberec 2
Marko Levišin
2
Liberec 1, Pardubice 1
Nasazení jako žolík:
Marko Levišin
Liberec – 6 bodů
Výstraha za startovní přestupek:
Mateusz Blaszykowski
1
Slaný 1
Daniel Klíma
1
Liberec 1
Nedokončené jízdy:
pády:
Marko Levišin (Liberec)
Daniel Klíma (Pardubice)
poruchy:
Marko Levišin (Pardubice – píchlá zadní pneumatika)
vyloučení za 2 minuty:
Zdeněk Holub (Slaný)
SC INTERTEAM: zleva Daniel Klíma, Marko Levišin, Daniel Kaczmarek, Zdeněk Holub, Filip Hájek a Blažej Skrzeszewski
Křehkou princeznu připomínal maximálně kudrnami na své hlavě. Chlap jako hora, ruce jako lopaty větrných mlýnů a v nich sílu jako medvěd. Přesto se jednoho dne stejně jako pohádková Maruška musel popasovat s klíčovou otázkou o velikosti své lásky. Nepoložil mu ji však ješitný královský tatíček Já I. nýbrž sama plochá dráha. A Roman Višváder se kvůli ní upsal. Sice ne vlastní krví samotnému čertu, nicméně do temných zemských hlubin se přece jen vypravit musel.
Kotrmelec přes mantinel je lepší než vozit tůčka s betonem
Roman Višváder na prahu své kariéry
Zní to jako pohádka, a upřímně řečeno, ona to také plochodrážní pohádka tak trošičku i je. „S motorkami jsem začínal již od dětství,“ stylizuje se Roman Višváder do úlohy jejího vypravěče. „Strýc byl závodník a my s bráchou Dušanem pomalu už od šesti jezdili na pionýrech a mopedech na jeho samotě Na Pieskoch.“
Oba bratři pochopitelně tropili různé lumpárny a v průběhu let se k nim přidal rovněž jistý Jaroslav Drahoš. „Co se nás jen policajti nahonili,“ usměje se Roman Višváder. „Neměli jsme značky a hlavně řidičák. Ve škole jsme chodili o přestávkách kolem dokola. Nikdo jiný s námi nechtěl chodit, protože jsme se bavili jen o motorkách.“
A samozřejmě i o závodech, protože jezdit motokros, to by, panečku, bylo něco! „Předělávali jsme staré motorky na motokrosové,“ pokračuje. „Odplechovávali jsme je, sháněli jsme na ně motokrosové pláště. Na strýcově samotě na nás nebylo moc vidět, už to bylo blízko od Rakouska. Kolikrát nás moje máma hnala domů. Letos měla osmdesát…“
Zohorští páni kluci pochopitelně sledovali dění v motoristickém sportu a to nejen ze stránek tisku. „Strýc vždycky vyprávěl, co se děje s motocykly,“ přibližuje Roman Višváder. „Jednou přišel s tím, že v Zohoru bude plochá dráha. Mně se nepozdávalo jezdit jen dokolečka. Motokros byl záživnější.“
Při druhé lize 1979 si začal dělat své jméno
Avšak jak vám osud nalajnuje čáru života, těžko něco změníte. „Udělali plochodrážní nábor,“ odtuší hrdina našeho vyprávění. „Ale tatínek měl zdravotní problémy a já byl místo něho jako nejstarší syn pomáhat na stavbě jednoho baráku. Dušan a Jaro za mnou přiběhli k Červenkům, že se na plochodrážce už vozili! Reku, budoucí týden už budeme všichni.“
A vskutku. „Došel jsem na stadión, ale bylo tam moc lidí a jen jedno staré dvouventilové ESO,“ popisuje, že začátek závodní kariéry nebyl bez problémů. „Až další týden byla motorka, kterou dali třem. Stejně jsme nejdřív betonovali tribunu, ale nechtěli jsme vozit tůčka, chtěli jsme se svézt.“
Tak ano, pojďme na to. „Dušan a Jaro ještě vozili beton, ale já se snažil a motorku mi půjčili,“ dá se z hlasu Romana Višvádera předem vyčíst další patálie. „Oroštoval jsem to, ale kotrmelec mě vyhodil ze sedla. Přeletěl jsem mantinel a Fero Sucha, co dělal pokladníka, ke mně přišel a povídá ‚chlapče, ty to nějak přeháníš!‘.“
Ničitel kopřivnické bariéry
Zohor v roce 1980: zleva Roman Višváder, Ján Ďurica, Miloš Pelikán a Jiří Krátký
Přehání? Jak jinak než doopravdy by zohorský teenager mohl myslet své touhy stát se opravdickým závodníkem?! Když nevyšel motokros a plochá dráha nabízela řešení, nemohl odolat. Jenže než se prvně postavil k bílé startovní pásce, musel ještě pár překážek překonat.
„Měli jsme problém s řidičákem a souhlasem rodičů,“ říká Roman Višváder po více než čtyřiceti letech. „Učil jsem se na automechanika a přihlásil se na řidičák. Autoškolu mi platil podnik, ale na motorku jsem si ho udělal dřív v sedmnácti. Musel jsem si ho zaplatit sám.“
Sezóna 1979 mu dokázala splnit závodnický sen. Ostrý debut přinesl začátek dubna. V Kopřivnici startovala skupina B druhé ligy. Zohor v ní měl čelit domácímu béčku, druhému týmu Pardubic a juniorům SVS Pardubice. Záhorský tým se opíral o Jaroslava Drahoše a Štefana Eliáše. Zbytek sestavy doplnil Jiří Krátký, který jako Brňan kupodivu nejezdil silnici, ale plochou dráhu, Oldřich Jirák a náhradník Miroslav Došek. Roman Višváder byl nominován za juniora družstva, jehož čekaly dvě samostatné rozjížďky se svými vrstevníky.
V nejlepší společnosti: zleva Roman Višváder, Ivan Pacák, Pavel Mrňa a Petr Vandírek
„Do Kopřivnice jsem se vezl žigulíkem se Štefanem Eliášem,“ vypráví Roman Višváder, že se při své premiéře cítil jako opravdivý profesionál. „Za námi přijela Avia plná motorek. Šli jsme spát a ráno jsme se nestačili divit, co napadalo sněhu.“
O odložení závodu nemohlo být ani řeči. „Složili jsme motorky, ale všechny byly navlhnuté a nechtěly jet,“ nese se z jeho úst. „Nějak jsem tu svou nastartoval a jel na první jízdu. Mokrá dráha, hnus, marast.“
Těžké podmínky a odhodlání nováčka vytvořily podmínky, které nevěstily vůbec nic dobrého. „Stoupnul jsem si na start,“ ví Roman Višváder svoje. „Odstartoval jsem a jedeme. Ale do zatáčky mě to rozházelo a vyrazil jsem deset metrů mantinelu. Měl jsem jednou nahoře hlavu, jednou nohy, ale vstal jsem a došel do depa.“
S motocyklem to ovšem bylo horší. „Motorka byla zničená, Olda Jirák mu půjčil svoji,“ odvíjí se klubíčko příběhu kopřivnického druholigového závodu. „Já hlavně přemýšlel, že tentokrát mi soupeři nesmí ujet. Snažil jsem se, byl jsem první, druhý. A ve stejném místě jsem zase vrazil do mantinelu. Na zpáteční cestě jsem se v žigulíku nemohl ani pohnout.“
Vážný úraz neznamená konec kariéry
Roman Višváder v akci
Mnohem horší, než bolest byly při návratu domů do Zohoru řeči, že z něho žádný závodník stejně nikdy nevyroste. Druhá liga měla pokračovat rovnou z chodu na záhorském oválu, ale mítink byl kvůli psímu počasí přeložen o celý týden. Byl to pořádný zápřah, jelikož v sobotu před ním se ve Svítkově konaly hned dva závody druholigové skupiny B.
„Opravil jsem si langhuba,“ zůstával Roman Višváder v klisu. „Do Pardubic jsem se těšil, znal jsem tu dráhu jako divák Zlaté přilby. Jaro Drahoš tam jezdil celou protilehlou rovinku po zadním kole až do druhého nájezdu. Ostatní raději ubrali, nevěděli, kde spadne. On byl nejlepší jako senior, já jako junior.“
Doopravdy Jaroslav Drahoš dal za dva závody dohromady devatenáct bodů z čtyřiadvaceti možných a Romana Višvádera ve čtveřici juniorských jízda pouze jednou porazil domácí Josef Vach. Nazítří to v Zohoru byla ještě větší paráda. Jaroslav Drahoš a Štefan Eliáš nepoznali hořkost porážky v hlavním mítinku, Roman Višváder v juniorských jízdách.
Zohor v Liberci v červnu 1983: zleva Ivan Koldán, Dušan Višváder, Roman Višváder, Jaroslav Drahoš a Jozef Slezák
Zohor slavil triumf, avšak na postup do finále druhé ligy mu devět bodů chybělo. Skupina D o páté místo v celé druhé lize se musela obejít bez závodu v Zohoru. Přinesla vítězství Čakovicím, Záhoráky od druhé příčky dělily jen čtyři body. Na druhou stranu Liberec porazili o pouhé dva!
Ostatně Roman Višváder těsně vypadl i v semifinále mistrovství republiky juniorů. V devětasedmdesátém zůstal slovenský šampionát nedokončen. On zasáhl do jediného závodu a v pořadí určeném od zeleného stolu byl devátý. Přišel však podzim a Roman Višváder musel hodně slevovat ze svých ambicí.
„Celou sezónu 1979 jsem jezdil lankopa, dlouhozdvihový dvoventil po Miroslavu Bačíkovi,“ povzdechne si. „Na něm se mi jezdilo dobře. Na podzim mi dali čtyřventil. To byla síla! Při tréninku v Zohoru se mi z výjezdu zvedla. Přeletěl jsem mantinel a skončil zase na stejném místě, kde mě před lety ten pokladník varoval.“
Nyní však nešlo následky pádu přejít jen tak mávnutím ruky. Skončil zlomenou pánví a s myšlenkami, jak se jeho závodní kariéra bude vyvíjet dál. Ovšem s plochou dráhou nelze skončit jen tak. Ani Roman Višváder ostatně zkraje sezóny 1980 nepověsil svou kombinézu na hřebík.
„Přes zimu jsem se léčil půl roku,“ vypráví. „Přemýšlel jsem, jestli budu pokračovat. Ale v Zohoru jsme byli dobrá parta. Udělal jsem si lankopa a začal zase trénovat. Na jaře začaly závody a já se zase snažil o výsledek.“
Z vojny vede cesta jedině pod zem
Dcerka Petra poprvé na motorce
Zohor přišel ve druhé lize anno domini 1980 o jednu ze svých výrazných osobností. „Jaro Drahoš odešel na vojnu,“ vysvětluje Roman Višváder. „Museli jsme to tahat my. V Zohoru se jel první závod juniorského mistrovství. Udělal jsem osm bodů a pak jsem postoupil do finále. Dařilo se mi i na mistrovství Slovenska. Jel jsem i dvojice v Liberci, první jízdu jsem vyhrál a porazil Chabařovičáky.“
Celkově mohl být spokojený. „Osmdesátý rok byl můj nejlepší,“ souhlasí. „Jel jsem i Zlatou stuhu. V Pardubicích se mi ale roztrhly řetízky. Odjel jsem závod, podíval se na Zlatou přilbu a v pondělí rukoval do Lipníku nad Bečvou.“
Program na dalších sedm set třicet dnů měl být Romanu Višváderovi určován dle denních rozkazů velitelů jeho vojenského útvaru. „Opravoval jsem auta a motorky,“ líčí on osobně. „Měl jsem hodně opušťáků, dvě dovolenky a dostával jsem se do Zohoru na tréninky.“
Na závody však nemohlo být ani pomyšlení. Takové riziko porušení právních norem si netroufnul postoupit nikdo. Nicméně řešení našel sám Roman Višváder. Vysokou školu, která by mu vojenskou službu zkrátila na jediný rok, nevystudoval. Nedostal se ani k práci, která by ji zkrátila na pět měsíců, což vedle modré knížky o neschopnosti vojenské služby bylo v osmdesátých letech jedinou šancí zkrátit si pobyt v zeleném.
„Abych se z vojny dostal a mohl jsem jezdit plochou dráhu, podepsal jsem doly,“ prozradí. „Fáral jsem na Dole Jana Švermy v Ostravě. Dušan to později udělal taky. Když však odešel do civilu, vykašlal se na to. Do dolů nenastoupil a nikdo to neřešil.“
Plochodrážní bratři na nástupu veteránského závodu v Žarnovici: zleva Vladimír, Dušan a Roman Višváderovi
Roman Višváder však musel opustit rodičovský dům v Zohoru. „Bydlel jsem v Ostravě,“ popisuje. „Jel jsem vlakem třeba do Břeclavi, kde mě kluci cestou na závody naložili. Telefony ještě moc nebyly. Chodil jsem proto telefonovat z budky.“
Svým rozhodnutím jít fárat do dolů si Roman Višváder oproti vojně pohoršil, jelikož pracovní podmínky byly nesrovnatelné. „Šachta byla osm set šedesát metrů pod zemí,“ vypráví. „Jednou jsem se tam ztratil. Vypli jsme lampy a spali jsme. Oni mě tam nechali, když jsem zaspal, a já se nemohl dostat ven. Chodby byly propletené a nakonec jsem lezl nahoru po žebříku vedle výtahu.“
Pro zohorského chlapíka však bylo nejdůležitější, že mohl zase závodit na ploché dráze. „V osmdesátém druhém jsem zase jezdil ligu a mistrovství Slovenska,“ usmívá se svým charakteristickým způsobem. „Navíc mě ze šachty pustili dřív. Z té špíny se mně totiž udělaly vředy.“
Vítězná labutí píseň
Zohor ve své poslední sezóně 1985: zleva Václav Milík (1), Anton Blusk, Oldřich Řezníček (4), Lubomír Ďurica, z aním kouč Roman Višváder a Jaroslav Drahoš
Zohor pravidelně uzavíral druhou ligu. Na úrovni slovenského šampionátu se zase prosazovali plochodrážníci Žarnovice, jejíž vedení dokázalo skvěle využívat štědrou podporu patronátní Preglejky. Roman Višváder se nemohl svými výsledky dostat do kvalifikace o mistrovství republiky jednotlivců, nicméně prahnul po změně.
„Došel jsem k Mackovičovcom, dali mně motor 2xOHC,“ popisuje. „Naložil jsem si ho na záda a nesl ho na hřiště. V dílně jsem si ho hned namontoval do rámu. Byl to ještě bočák, fajnově jel.“
Sezóna 1983 tloukla na dveře. „Chtěl jsem naplno jezdit,“ svěřuje se Roman Višváder. „Přes zimu jsem udělal dvě motorky a na jaře začal trénovat. Byli jsme tam čtyři. Já, Dušan a Tibor Pružinský jsme se snažili vyrovnat Jarovi Drahošovi. Jeho manželka nás startovala na gumičku. V první jízdě jsme jeli normálně, ve druhé jsme si na sebe dávali pozor.“
Roman Višváder absolvoval deset sezón jako veterán
Vedl Dušan Višváder, za ním jel jeho starší bratr, pak Tibor Pružinský, zatímco Jaroslav Drahoš uzavíral řadu. „Dušan nechal trochu místa na lajně,“ ujímá se Roman Višváder opět úlohy vypravěče. „Já to tam píchnul. Vtom tam dojel Tibor a už jsme letěli. Měl jsem obě ruce v zápěstí zlomené. A to mi ráno jednu sádru sundali. Teď jsem si zlomil dvě ruce. To už bylo blbě.“
Každá fraktura jednoho dne sroste. „Ruce se mi zahojily,“ povzdechne si Roman Višváder. „Ještě jsem to zkusil, ale zjistil jsem, že už na to nebudu mít. Jednou jsem jel v Zohoru závody místo Dušana. Přišel po flámu, nastoupil jsem proto na jeho licenci, půjčil jsem si jeho motorku i kombinézu.“
Na sport levých zatáček však nezanevřel. „Dělal jsem vedoucího družstva,“ přibližuje. „Pracoval jsem jako trenér, byl jsem dokonce na kalendářní poradě ve Slaném.“
Plochou dráhu v Zohoru bohužel nečekala světla budoucnost. Sezóna 1985 byla pro západoslovenský klub poslední. Co čert nechtěl, v týmu zrovna hostovali Václav Milík a Oldřich Řezníček, které Pardubice coby bezperspektivní plochodrážníky zapůjčily. Záhoráci se opět odlepili ode dna tabulky druhé ligy.
Roman Višváder jako ředitel zohorského pouťáku v roce 1992 spolu s nejlepšími závodníky: zleva Peter Hehlert, Antonín Šváb, Vladimír Višváder, Thomas Stadler, Rainer Selb a Anton Blusk
AMK SSR Zohor pravidelně končil na stupních vítězů. A nestačil jen na suverénní Březolupy, které charismatický Miloš Plzák vedl do první ligy. V závěrečných dvou závodech však Moravané měli volný los. V Čakovicích sebrali Slováci výhru domácím o jediný bod. Druhý den však skóre obou týmů bylo po šestnácti rozjížďkách vyrovnané a vítěze musel určit rozjezd.
„Venca Milík jel dobře,“ vzpomíná Roman Višváder. „A Jarovi Drahošovi se pokazila motorka. Ale povídám mu ‚Jaro, jdi na ten rozjezd ty, Milík má furt přední kolo v luftě!‘. Vašek se trošku urazil, ale Jaro šel na rozjezd s Václavem Matunou. A vyhrál.“
Stále u ploché dráhy
Roman Višváder nikdy nejezdil poslední
Po červencovém vítězství v závěrečném díle československé druhé ligy v sezóně 1985 zabouřily plochodrážní motory v závodním tempu v Zohoru ještě jednou. V červenci dvaadevadesátého zde v mezinárodním pouťáku nechal Antonín Šváb za sebou Vladimíra Višvádera a Rakušana Thomase Stadlera, jehož krajan Rainer Selb upadl.
„Pořád jsme se jezdili dívat na závody,“ vysvětluje Roman Višváder, jak se závod mohl vlastně konat. „Jezdil už Vlado a na Zlaté přilbě jsme se dohodli s Lubošem Vozárem, že uděláme závody. A Jaro Drahoš tam s sebou po jejich skončení pleštil na Vladově motorce a v jeho kombinéze.“
Zohorský závod z roku 1992 musel dostat tolik povolení, podmínek a výjimek, že se už nikdy nemohl opakovat. Jenže osud ještě nechtěl, aby bratři Višváderovi na oválech pronesli poslední slovo. Copak o to, nejmladší Vladimír vlastně ještě od roku 1988 závodit vlastně nepřestal. Jeho starší sourozenci se našli v závodech veteránů.
„Jiří Šmída se synem pořádali závody veteránů ve Svitavách,“ vrací se Roman Višváder před Zlatou přilbu roku 1994. „Měli jsme ještě motorku, ale jen dvouventila. Olda Řezníček nám udělal motor, namontovali jsme ho a Dušan ve Svitavách skončil třetí.“
Dcera Petra zůstala jeho fanynkou, i když už hodně povyrostla
Záhy se do sedla vrátil i Roman Višváder, který zmužněl natolik, že místo kombinézy jezdil v koženém svářečském mundůru. „Veterány udělali i v Žarnovici,“ vypráví. „Vlado vybavil, že pojedeme všichni tři. Tak to začalo znova. Veterány jsem jezdil asi deset let a v Natschbachu jsem si zlomil klíční kost.“
Ačkoliv se Roman Višváder nepere o hrot statistik v počtu titulů a vítězství, je dodnes na závodech známou osobností. A vyhledávaným společníkem. Jeho příběh může být příkladem a to nejen pro plochodrážníky.
„Když jsem začal jezdit, říkal jsem si hlavně, abych nebyl poslední,“ vyznává se. „A nikdy jsem nebyl. Když jsem na veteránech v Žarnovici skončil dvakrát bez bodů, Vlado mi dal menší rozetu. Pak odstartuju, jedu a koukám, nikdo nikde.“
Plochodrážní kariéra Romana Višvádera (*19.2.1961) v kostce:
1979:
Zohor 3. ve 2. lize skupiny B (Roman Višváder 17 bodů ze 108 bodů klubu celkem), ve skupině D 3. (Roman Višváder 12 bodů ze 76 bodů klubu celkem); Roman Višváder 11. v semifinálové skupině A MR juniorů (Zohor 8., Žarnovica 13., Kopřivnice 11.); 9. v mistrovství Slovenska, jehož pořadí bylo po nedokončení seriálu vyhlášeno u zeleného stolu (Zohor NS, Zohor 7.), náhradník Memoriálu Ladislava Eliáše v Zohoru DNR
1980:
Zohor 3. ve 2. lize (detaily nejsou známy); Roman Višváder 9. v mistrovství Slovenska (Žarnovica 12., Žarnovica 13., Zohor 6., Zohor 7.); MR juniorů: 5. v semifinálové skupině A (Zohor 5., Pardubice 7., Mšeno 5.), 13. ve finále (Chabařovice 13., Plzeň 9., Slaný 15.); MR dvojic: se Zdeňkem Smočkem a Jiřím Krátkým 6. v kvalifikaci B v Liberci; 12. při Memoriálu Ladislava Eliáše v Zohoru
1981:
vojenská služba
1982:
Zohor 5. ve 2. lize (Roman Višváder 17 bodů ze 156 bodů klubu celkem); Roman Višváder 10. v mistrovství Slovenska (Zohor NS, Zohor NS, Žarnovica 7., Žarnovica 9.); náhradník Memoriálu Ladislava Eliáše v Zohoru (DNR)
1983:
Zohor 5. ve 2. lize (Roman Višváder 7 bodů ze 146 bodů týmu celkem); Roman Višváder 10. v mistrovství Slovenska (Zohor 8., Zohor 10., Žarnovica NS, Žarnovica NS)
po 1984:
kouč AMK SSR Zohor, ředitel volného mezinárodního závodu v Zohoru v červenci 1992, veteránský závodník
Probíráte se krabicí antikvárních pohledů. Padne vám do oka jeden černobílý. Na obzoru hory, pod nimi město. Kouřící komín, tři kostely, středověká bašta. Podíváte se na rub, odkud to je. Než zjistíte, že ze slovinské Kranje, přečtete si, že byl poslán na brněnskou adresu Zdeňka Martinčíka. A pokud sbíráte předměty s plochodrážní tématikou, máte další zajímavý přírůstek v archívu.
Pozdrav z mistrovství světa
V pondělí 13. května 1963 pozdrav našich reprezentantů orazítkovali na poště v Kranji
Zdeněk Martinčík byl totiž jedním z brněnských plochodrážníků poválečného období, kdy se plochá dráha jezdila i ve městě pod Špilberkem. Sběratelskou hodnotu pohlednice však zvyšuje fakt, že ji odeslali a podepsali závodníci a jejich doprovod, kteří ve slovinském městě absolvovali mistrovství světa v květnu 1963.
Léta bylo tradicí pořídit si pohlednici se zlatou přilbou, jako třeba s touto šestou v pořadí v roce 1934
Pondělní datum razítka poštovního úřadu dává na vědomí, že československá výprava již znala výsledy. Bez ztráty bodu triumfoval Boris Samorodov. S nímž na stupně vítězů šli krajan Gennadij Kurilenko a Polák Marian Kaiser.
Bohumír Bartoněk byl nejlepší z našich na páté pozici. Cestu do druhého kola v Abensbergu našel i osmý Karel Průša. Vyřazeni byli Pavel Mareš, který skončil jedenáctý, a František Richter, jenž se umístil hned za ním.
Prim hraje Zlatá přilba
Pamětní list z roku 1935 má obě příležitostná razítka a hodnotu celiny zvyšuje uvnitř nalepená známka s Milanem Rastislavem Štefánikem
Ve své sbírce pohlednic můžete mít celou řadu s plochodrážní tematikou. Prim hraje Zlatá přilba Československa. Především v jejím období na travnatém závodišti spatřila světlo světa celá řada z nich. Pro historiky mají mnohdy nižší vypovídací hodnostu, jelikož akční snímky nejsou datovány rokem pořízení a tak přiřazení ke konkrétnímu ročníku závodu všech závodů je nesmírně ošidné.
Přímo na závodišti bývala úřadovna pošty, kam si zájemci mohli dojít pro příležitostné razítko. A případně si díky pamětním listům vytvořit unikátní celinu, jež se bude líbit i současným filatelistům. Navíc k patnácté Zlaté přilbě byla přímo vydána známka.
K patnácté Zlaté přilbě Československa byla dokonce vydána poštovní známka
Výtečným počinem byly pohlednice s hlavní trofejí, o níž se závodilo. Kompletní řadu zlatých přileb však nedáte do kupy, protože s přechodem do Svítkova tato tradice prakticky vymizela. Až v nedávných letech ji obnovil fotograf Pavel Fišer, nicméně po skonu jeho manželky Renaty i jeho série skončila.
S Chodovarem na zdraví
Zlatý přítisk na etiketě světlé dvanáctky Chodovar pro finále mistrovství světa v roce 1976
Díky odznakům se naše plochá dráha prezentuje i na poli faleristiky. Ovšem podívejme se spíše na pivní suvenýry. V sedmdesátých letech se pivovar v Chodové Plané stal partnerem AMK Mariánské Lázně.
Pořizoval na své etikety zlatý přítisk a láhve s odkazem na závod, kupříkladu finále dlouhodrážního mistrovství světa 1976, sloužily jako dárkové balení. Samozřejmě jimi byli obdarováni funkcionáři i závodnici. Pivo se popíjelo i na slavnostním večeru, který tehdy býval automatickou součástí každého velkého plochodrážního podniku.
Dárkové balení Chodovaru si odvezl i Barry Briggs, jenž si ovšem na snímku užívá tanec s manželkou June při slavnostním večeru v Mariánských Lázních